Теми статті: аналітика, вчителям, директорам, література, освітнім управлінцям
8 Серпня 2024
7 400
0
З осені 2023 року редакція “Нової української школи” досліджує програми з мовно-літературної галузі, зокрема, з української мови, української та зарубіжної літератури. Раніше ми аналізували програми й проводили діагностичні опитування вчителів та вчительок – принагідно дякуємо освітянам за незмінну готовність допомогти й поділитися своїми думками.
Але із цього матеріалу ви дізнаєтеся про враження учнів та учениць щодо того, які твори пропонують їм програми із зарубіжної та української літератури, що цікаво, що подобається – і в змісті, і в підходах до вивчення, – а що не подобається зовсім.
Акцентуємо, ця стаття не претендує на репрезентативний соціальний зріз: ми опитали чотирьох дівчат і двох хлопців різного віку (6–9 класи), які були зацікавлені в тому, щоб дати відповіді. На наш погляд, саме зацікавленість дітей у тому, щоб обговорювати такі питання, свідчить про їхню – і їхніх батьків – небайдужість до того, чого і як навчатися.
[У матеріалі подаємо вік, стать і клас навчання опитаних, але не публікуємо імен та прізвищ, номерів закладів освіти чи інших персональних даних. Ми свідомо ухвалили таке рішення, аби дати дітям простір для відвертого висловлювання. Маємо попередити, що деякі коментарі від учнів та учениць звучать гостро, однак підлітки не мали на меті ображати освітян чи укладачів програм – вони говорили про речі, які їх хвилюють і непокоять].
Тож у цьому матеріалі читайте про таке:
Докладніше
Серед респондентів та респонденток:
1. Хлопець 16 років, який закінчив 9 клас. Він вивчав українську літературу за підручником Олександра Авраменка, зарубіжну – за підручником Наталії Кадоб’янської та Лариси Удовиченко.
2. Дівчина 15 років, яка закінчила 9 клас. Вивчала українську літературу за підручником Олександра Авраменка, зарубіжну – за підручником Ольги Ніколенко (підручники для 9 класу укладені за програмою, що відповідає старому Державному стандарту базової середньої освіти).
3. Дівчина 14 років, яка закінчила 8 клас. Навчалася за програмою “Інтелект України” (українська та зарубіжна література – окремі предмети).
4. Дівчина 12 років, яка закінчила 7 клас. Вивчала українську літературу за підручником Олександра Авраменка, зарубіжну – за підручником Євгенії Волощук та Олени Слободянюк.
5. Дівчина 13 років, яка закінчила 7 клас. Вивчала українську літературу за підручником Людмили Коваленко, зарубіжну – за підручником Євгенії Волощук та Олени Слободянюк (підручники для 7 класу укладені за програмою, що відповідає старому Державному стандарту базової середньої освіти).
6. Хлопець 12 років, який закінчив 6 клас. Вивчав українську літературу за підручником Олександра Авраменка (модельна програма В. П. Архипової, С. І. Січкар та С. Б. Шило), а зарубіжну – за підручником Ольги Ніколенко, Наталії Рудницької та Лідії Мацевко-Бекерської (програма “Зарубіжна література. 5–9 класи” для закладів загальної середньої освіти” від колективу авторів під керівництвом Ольги Ніколенко).
Згорнути
На питання, чи українську та зарубіжну в школі викладають різні вчителі, чи одна/один, п’ятеро опитаних відповіли, що ці предмети викладають різні педагоги. Одна вчителька викладає обидві дисципліни в однієї респондентки.
На питання про те, які стосунки склалися з учителями (добрі, нейтральні, неприязні) і чи впливають ці стосунки на сприйняття предмета/предметів, відповіді розподілилися так:
Отже, більшість учнів та учениць помічають зв’язок між ставленням до предмета та ставленням до вчителя – цей вплив може бути як позитивним, так і негативним: може йтися і про позитивне підкріплення, і про страх, і про певне зловживання гарним ставленням. Такий висновок відповідає і спостереженням учителів, які вони озвучили в межах опитування. Та й загалом редакція очікувала отримати такі відповіді.
Ми запропонували підліткам відповісти на питання, чи подобаються їм українська література та зарубіжна література, чи однаковою мірою, а також докладніше розповісти про позитивні й негативні враження під час вивчення літератур.
На думку підлітка, порівнюючи з українською літературою, програма із зарубіжки – “більш-менш”. Утім, він зізнався, що ненавидить поезію (“нудно, не хочу вчити”) – завдяки цій відповіді до проблеми вивчення поезії пізніше ми повернулися окремо із кожним і кожною з опитаних.
А ось проза, зокрема наукова фантастика (як приклад респондент навів роман Рея Бредбері “451° за Фаренгейтом”), у курсі зарубіжки – це “прикольно”. Підсумовуючи, хлопець зазначив: “Не скажу, що ці предмети мені подобаються, але в 9 класі хоч місцями стало цікаво вчити. Хоч, треба сказати, з укрліт кількість домашки вдвічі перекривала все задоволення”.
З української літератури респондентка відзначила позитивно такі твори:
У цьому списку можна простежити певну тенденцію: це (за винятком “Климка”) переважно історії, які містять і пригоди, і кохання, – імовірно, ці складники врівноважують для респондентки страждання персонажів, на які нарікають інші опитані.
Топ-3 із наведеного вище списку для респондентки – це, власне, “Климко” і “Федько-халамидник” (до цих двох творів ми ще повернемося в інших відповідях), “Катерина” й “Маруся”. Решту творів зі списку дівчина назвала “базою, яку мають читати всі”.
Щодо зарубіжної літератури, то тут коментарі були докладніші:
“До речі, хотіла би звернутися до питання щодо твору, який мені не подобається. “Ромео і Джульєтта”, Вільям Шекспір. Він же тупо ред прапор [червоний прапорець, або red flag, – у переносному значенні свідчення того, що, наприклад, у стосунках є щось нездорове, патологічне тощо, симптом серйозної хвороби – ред.]. Цей твір досить популярний, але я не вважаю, що це твір про здорові відносини й здорове кохання (одержимість?😈). На мою думку, це не норма, тому, якщо бути відвертою, у школі я б не давала дітям цей твір, бо його можуть не так зрозуміти (чи, може, давати, але з поясненням, що так не треба робити й це не є прикладом). Якщо я не помиляюсь, то їх історія тривала лише 5 днів. За цей період вони встигли зустрітися, закохатися, покохатися, спланувати втечу, одружитися і вмерти! Для мене це тупо якийсь булщит і крінж”.
Імовірно, варто звернути увагу на цей коментар, адже він сигналізує про те, що принаймні частина українських дівчат не романтизує трагічне кохання і прагне до побудови здорових стосунків, тож вивчення “Ромео і Джульєтти” дійсно потребує розлогого історико-психологічного коментаря від учителів/учительок.
Водночас до добору творів у програмі з української літератури в респондентки низка зауважень:
Нагадаємо, що раніше ми розбирали проблему “Чому програма з української літератури здається важкою і похмурою?” в окремій публікації.
Крім того, усім опитаним було запропоновано відповісти на такі питання:
Хлопець 16 років (9 клас) зауважив, що не читає творів 18+, тож у нього немає якихось прочитаних книг, які б він не міг обговорити з дорослими. Його побажання до програми з літератур такі:
Дівчина 14 років (8 клас) поділилася: “З моїми вчителями літератури точно є про що поговорити. Іноді я в них питала, що можна почитати. Було б мені комфортно з ними розмовляти, про що я читаю? Чесно кажучи, складно відповісти. Тому що якось не по собі буде говорити, що люблю читати трилери, рєзню всяку, детективи“.
Дівчина 15 років (9 клас) зазначила: “Практично всі теми для мене прийнятні, але якщо для мого співрозмовника якісь теми табу, то ми їх не обговорюємо. Це може стосуватись і вчителів. Але пострадянським викладачам треба розширити поле літератури й обговорення її з учнями, тому що багатство літератури – у розкутості й різноманітності“.
Цю тезу підтримує й інша респондентка – дівчина 13 років (7 клас): “Ми й так з учителем зарубіжної літератури розбираємо твори, які навіть не пов’язані зі шкільною програмою. А з учителем української літератури… Чесно, їй на нас начхати. Теми у творах, які я б хотіла бачити? Було б добре якби в шкільну літературу додали твори, у яких засуджують расизм і гомофобію, наприклад”.
Дівчина 12 років (7 клас) натомість зазначила, що хотіла би читати такі твори, у які не потрібно глибоко вникати, шукати якісь символи, сенс, – і що краще обговорити їх із батьками, ніж з учителькою. Варто зазначити, що в цієї підлітки, імовірно, є схильність не до гуманітарних, а до природничих дисциплін. “Я прочитала Прометея і пішла читати про больовий шок, бо він, по ідеї, мав би вмерти від того шоку, а не висіти місяць на скелі…”, – говорить вона.
Хлопець 12 років (6 клас) лаконічно зазначив, що йому подобається один конкретний твір – “Різдвяна свинка” Джоан Роулінг (фантастичний детектив для молодших читачів), і вирішив не розвивати тему далі.
Щоб уточнити, яких змін до програми прагне активне учнівство, ми поставили питання так:
Відповіді на ці питання відкрили декілька цікавих інсайтів про те, як сьогодні змінюються смаки й погляди юнацтва.
На аналогічний коментар респондента заслужили й народні пісні в програмі: “З укрліт – я не дуже бачу сенс учити якісь народні пісні. Це нудно. І як це дає якусь інформацію мені, я не розумію. Шевченко – це реально прикольно, там чітко описано, які погані умови життя в людей були під росією. Поменше лірики – побільше чогось із сенсом. Із зарубіжки – така сама історія, напевно”.
Крім того, вона зізналася, що після відвідування вистави “Ти [романтика]” захопилася епохою Розстріляного відродження, зокрема творчістю Михайля Семенка, попросила в матері купити їй вибране цього поета й почала записувати літературні ТікТоки. І це не єдина відповідь, яка свідчить про те, що “модність” і “музикальність” дуже важливі в тому, як підлітки сприймають вірші.
Принагідно нагадаємо, що раніше ми розбирали контексти й алюзії мюзиклу “Ти [романтика]” в цій публікації.
Якщо говорити про конкретні твори в програмі, то цій респондентці за роки навчання сподобалися такі:
Водночас дівчина наголосила, що терпіти не може довгі твори зі шкільної програми: “Ну, камон… Звісно, деякі іноді дуже цікаві, але це забирає час. Я дуже вдячна, що в мене розуміючі вчителі, і вони самі кажуть, що, якщо читати не хочеться, можна почитати скорочену версію в інтернеті”. Також вона додала, що було б ідеально, якби не потрібно було досконало знати зміст твору, адже такі завдання на знання змісту дуже дратують: “Говорю про себе: я можу прочитати декілька разів повністю твір, але так і не зрозуміти що взагалі відбувається”.
Крім того, у респондентки є таке побажання до вивчення біографічного матеріалу: “Я думаю, що, якщо берете й пишете біографію авторів, не треба брати саму базу. У багатьох авторів дуже цікаве життя було, і багато цікавих і незвичних фактів, але їх не пишуть у підручниках. Там завжди лише “дата народження, місто народження, сім’я, коли перша збірка вийшла, працював ось тут, помер тут і там””.
Натомість “Мандри Гуллівера” Джонатана Свіфта учениця вважає “гарним твором, але не для 9 класу” – це ще один (але не останній) коментар про вікову невідповідність програмового матеріалу, і на нього варто зважити.
Низку зауважень респондентка має і щодо матеріалу з української літератури. Твори, які вона назвала, не введені до програми. Зокрема, дівчина висловила захоплення драмою Лесі Українки “Блакитна троянда” й романом Ілларіона Павлюка “Я бачу, вас цікавить пітьма”.
“Але є твір, який викликає в мене бурю емоцій, який мені подобається та водночас який я ненавиджу всім серцем, бо на ньому залишився осад через цей твір, – додала респондентка. – Авжеж, це “Федько-халамидник” (Володимира Винниченка). Я вважаю, що цей усім відомий “фантастичний” твір не повинен бути в 6 класі. Цей твір узяв за душу всіх, хто читав, але я не впевнена, що діти 11–12 років готові до такого”.
Також у респондентки є низка побажань загального характеру й щодо атмосфери освітнього процесу, і щодо методів та прийомів викладання літератур:
[Докладніше про те, як вивчення віршів тренує пам’ять, можна прочитати або послухати у випуску подкасту “Дофамін для освіти”. Як розповіла професорка, докторка біологічних наук та нейрофізіологиня Нана Войтенко, сама по собі ця практика корисна, однак краще запам’ятовується та інформація, яка подобається. Отже, учителям краще принаймні давати дітям вибір щодо того, який вірш вони будуть вчити].
Дівчина не може пригадати програмових творів з української літератури, які би їй щиро сподобалися, однак із зарубіжної має список улюблених: “Едгар Алан По “Золотий жук”, Конан Дойл “Шерлок Холмс”, Акутагава Рюноске (ми проходили твір “Павутинка”, але мене більше зацікавив “Расьомон”), О. Генрі “Останній листок”. Це не всі твори, які мені сподобалися, але ті, які я перші згадала”.
Оскільки, як зізналася підлітка, її вчителька української мови не завжди докладно розбирає твори з класом, закономірний вигляд має наступний в’їдливий коментар:
“Хочеться, щоб учителі виконували свою роботу не на тяп-ляп”. Звісно, учні й учениці помічають ставлення педагогів до своїх обов’язків – і відсутність інтересу до власного предмета в першу чергу.
Вона зазначила, що єдиний твір, який їй сподобався за останні три роки, – це повість “Неймовірні пригоди Івана Сили” Олександра Гавроша. Нагадаємо, що це історія юнака-силача із Закарпаття (його прототипом є реальна людина – Іван Фірцак), що будує спортивну кар’єру й подорожує з мандрівним цирком.
Щодо бажаних змін у програмі респондентка зазначила, що хотіла би бачити навчання “без цитатних характеристик та інших безсенсових робіт, які робилися просто, щоби були”. Цій учениці зі шкільних предметів найбільше подобається історія, також вона цікавиться медициною, тому в літературі їй хотілося би бачити “книги про глобальну історію на рівні країни чи світу, а не на прикладі якогось персонажа” (у цьому контексті їй не сподобалася повість “Климко”, адже не до кінця було зрозуміло, про які події йдеться: звісно, у 7 класі до вивчення Другої світової війни на уроках історії лишається ще три-чотири роки – це загальна для української середньої освіти проблема “розсинхрону” між предметами).
У цьому блоку ми поставили підліткам два питання:
Підсумовуючи питання про те, що варто було би змінити в підході до викладання літератури, цей респондент зазначив: “Треба взагалі відходити від догми того, що всі твори в літературі мають нести якісь глибокі меседжі (історичні, етичні тощо), бо, виявляється, можна читати й для власного задоволення. Особисто я полюбив читати, але взагалі не те, що в програмі. Це насправді дуже цікава штука, бо зараз якось так виходить, що література – це не предмет, де можна просто почитати (здавалося б, пряме його призначення), а предмет, де тобі з кожного твору втикають у голову мільйон меседжів і контекстів, а саме читання при цьому… так, лише інструмент”.
Позаяк майже в усіх респондентів та респонденток були нарікання на вивчення віршів за програмою, ми вирішили розглянути це питання докладніше.
Її мама, яка модерувала комунікацію, додала, що вчителька української мови та літератури є класним керівником її доньки. Це літня освітянка, яку, на думку матері, більше непокоїть поведінка учнів, тож уроки “стають виховними годинами”. Така ситуація позначається на якості навчання. Як розповідає мати, учителька “натаскувала” клас із творчості Шевченка, “а все інше – у вільному польоті”. Причому загалом школу в місті вважають хорошою, вона має високий рейтинг. Однак загальний високий рівень викладання не означає, що учнівство вчать розуміти поезію. Як зауважує мама учениці, вона сама іноді пропонує доньці антології поезії – так у поле зору дівчини потрапила лірика Богдана-Ігоря Антонича та Сергія Жадана, однак загалом вірші “у мертвій зоні”.
Докладніше
Літературознавчий словник-довідник / За ред. Р. Т. Гром’яка, Ю. І. Коваліва, В. І. Теремка. – К.: ВЦ “Академія”, 2007. – 752 с.
Згорнути
Крім того, хлопець зізнається, що за роки навчання не мав такого досвіду, щоб на уроці “прямо добре вірш розжували”, тобто, імовірно, лірика весь час залишається недоосмисленою, розібраною поверхово.
Щоб розібратися із проблемою викладання поезії в школі, ми попросили про коментар Ольгу Шаф – докторку філологічних наук, професорку кафедри української літератури Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, авторку монографії “Гендерно-психологічні аспекти української лірики XX століття”. Науковиця зауважує, що поезію люблять не всі – і це цілком нормально: “Моя мама, наприклад, любила читати, а поезію не любила – і так багато хто. І із цим треба просто змиритися. Розуміння поезії – це завжди здатність до співтворчості. Дуже часто поезію розуміють ті, хто самі поети, тому що образне мислення, асоціативне мислення, відчуття ритміки, акустики вірша є в тих, хто наділений цим даром. Це вид мистецтва. І прищеплювати всім любов до поезії так само не має сенсу, як вчити геть усіх танцювати балет”.
З іншого боку, шкільне виховання передбачає розкриття в дітей інтерпретаційних здібностей, зокрема на матеріалі поезії. Однак і із цим завданням у сучасних програмах виникає проблема: “Якраз наша програма на це завдання не дуже-то й заточена, бо там переважно така поезія, яка, як говорила Емма Андієвська, є просто заримованою прозою. Поезія – це не про тему, ідею, проблематику, актуальну для всіх, – це про емоційно-почуттєвий план, переживання, виплеск внутрішнього світу. Поезія суб’єктивна. Вона не має жодної виховної мети. Ту лірику, яка справді є мистецтвом, до програми не включають, бо вона ж не виховує. Те, що ми звемо патріотичною лірикою, – то якраз римована проза. Те, що діти вивчають Симоненка, Франка, Шевченка, не означає, що вони вчаться розуміти лірику”.
Можливо, саме із цим пов’язане несприйняття поезії в учнів та учениць: добір творів пропонує не абсолютно нову форму художнього висловлювання, а ту саму прозу, лише в риму. Відповідно, постає питання: навіщо читати римований виклад, якщо можна прочитати прозовий – простіший і зрозуміліший?
У програмі, на думку науковиці, бракує “іншої” поезії – тієї, яка оперує асоціаціями, емоціями, а не фактами. “Коли в школі навчалася моя донька, – ділиться Ольга Шаф, – десь у 7 класі вона мала урок із поезії “сімдесятників”. І тоді вона виокремила для себе Василя Голобородька – і на його прикладі нарешті зрозуміла, що таке лірика. Але це був поодинокий, ледь не єдиний випадок у програмі з української літератури – на відміну від решти полемічно-публіцистичної поезії”.
Підтверджує філологиня й ефективність того методу, який дехто з опитаних підлітків знайшов для себе сам – сприйняття поезії через музику: “Справжня лірика – це як музика. Це настрій, ритм, емоція, тому, власне, гарно звертатися до сучасних, актуальних музичних гуртів, які активно почали використовувати поезію і сучасну, і попередніх епох. Знову ж таки, ті самі “Жадан і Собаки”: багато хто приходить до поезії Жадана через його музику, а від поезії Жадана – іде до іншої поезії. Той самий принцип – композиція “Барабан” на слова Ґео Шкурупія (це співають Артем Пивоваров і Клавдія Петрівна). У коментарях під піснею пишуть: маловідомий поет Шкурупій. Який же він маловідомий? Це славетний поет-футурист. А те, що його ніхто не читав, – це якраз біда програми. А тепер усі нарешті дізналися”.
Отже, шлях до поезії через музику – коротший, але ми маємо усвідомлювати, що, як і з будь-яким мистецтвом, не всім поезія зрештою припаде до душі. Власне, те саме стосується і прози: із відповідей вище ми бачили, що однакові твори (“Федько-халамидник”, “Чорнильне серце”, “Фах”, “Климко”, “Захар Беркут”) в одних дітей можуть бути абсолютно улюбленими, а в інших – такими, що викликають лише нерозуміння і досаду. Хтось у захваті від фантастичних елементів у художній прозі, а хтось, навпаки, піддає їх сумніву і вважає абсурдними; комусь потрібен пригодницький сюжет і саспенс – а комусь логічний виклад нонфікшну чи сентиментальність української прози першої половини ХІХ ст. Завданням програми в цьому випадку, як видається, є одне – забезпечити достатнє розмаїття, щоб усі знайшли свій шлях читача.
Однак є загальні побажання, які неможливо ігнорувати, адже їх озвучують самі підлітки:
Ірина Пасько, “Нова українська школа”
Титульне фото:
Довідково:
Цей матеріал був представлений ГО “Смарт освіта” в рамках Програми сприяння громадській активності “Долучайся!”, що фінансується Агентством США з міжнародного розвитку (USAID) та здійснюється Pact в Україні. Зміст матеріалу є винятковою відповідальністю Pact та його партнерів і не обов’язково відображає погляди USAID або уряду США.
Обговорення